ZGODBA O IDEJI
SPOMIN NA SOLFERINO
Bilo je v juniju 1859.
Samotna kočija se je prebijala preko severne Italije.
Gospod v njej je bil ženevski trgovec Henry Dunant,
ki je bil na pomembni poslovni poti.
Nameraval je govoriti s cesarjem Napoleonom III,
mogočnim vladarjem Francije.
Dunant je vedel, da je Napoleon v tem času
nekje v bližini Baya s svojimi četami.
Dunant se je nenadoma znašel sredi bojnega polja.
Dunant je bil zgrožen.
V okolici mirne vasice Solferino
sta se francoska in avstrijska vojska spopadli v grozoviti bitki.
Do večera je bilo na tisoče mrtvih,
umirajočih in ranjenih.
Medicinske ekipe vsega dela enostavno niso zmogle.
Izčrpani in okrvavljeni vojaki na obeh straneh
pa so imeli dovolj dela z reševanjem samih sebe
in z vračanjem k svojim četam.
Dunant je pozabil na vse ostalo.
Pomoč je bila nujno potrebna.
Pogumno je organiziral zasilno bolnišnico v vaški cerkvi,
kjer so umirajoče in ranjene lahko oskrbeli v miru in tišini.
Vaščani so mu pomagali. Ženske in starejši.
Skušali so pomagati po svojih najboljših močeh.
Med Francozi in Avstrijci niso delali razlik.
Zapisovali so celo zadnje besede umirajočih,
ki so jih poslali njihovim svojcem.
Dneve in noči so neumorno negovali žrtve.
Dunant se je vrnil v Švico, vendar ni mogel pozabiti.
Leta 1862 je izdal knjigo Spomin na Solferino.
V njej predlaga, da se v vsaki državi ustanovi
nevtralna in neodvisna skupina prostovoljcev,
ki bi ščitila in skrbela za ranjene med vojno.
Ne glede na to, kateri strani pripadajo.
Ideja je bila revolucionarna in je naletela na prava ušesa.
Kmalu zatem so Dunant in še štirje drugi možje
ustanovili Mednarodni odbor Rdečega križa.
S kratico MORK.
Leta 1864 so sklicali mednarodno diplomatsko konferenco v Ženevi.
Na njej so sprejeli I. Ženevsko konvencijo,
o nevtralni človekoljubni pomoči ranjenim vojakov.
Mnogo let kasneje, po prvi in drugi svetovni vojni,
so drugi zanesenjaki dodali še tri Ženevske konvencije.
Te ščitijo ranjene, bolne mornarje in brodolomce,
vojne ujetnike,
in civiliste med vojnimi spopadi.
Henry Dunant je bil tisti, ki je s svojo pobudo in pogumom
utrl pot in naredil spremembo.
Svetu je pokazal človečnost med nečlovečnostjo.
Danes je skoraj 200 držav podpisnic Ženevskih konvencij,
ki so temelj mednarodnega humanitarnega prava,
ali krajše MHP.
MORK tudi danes še vedno varuje konvencije,
uveljavlja mednarodno humanitarno pravo,
in se trudi ščititi življenja ter dostojanstvo
žrtev oboroženih spopadov brez razlikovanja.
Ne le ranjene in bolne vojake,
ampak tudi vojne ujetnike in ostale pridržane osebe,
MORK stalno obiskuje
in zanje opravlja pogovore.
MORK skuša prepričati oblastnike,
naj poskrbijo za njihovo varnost in dostojanstvo.
Ne skrbi le za civiliste, neposredno prizadete zaradi vojne,
ampak tudi za može, ženske in otroke,
ki jim zaradi vojne primanjkuje osnovnih dobrin.
Dobrin, kot je voda,
hrana,
zdravstvena oskrba, zavetišče in oblačila.
MORK s pomočjo nacionalnih društev
omogoča stike med ločenimi družinskimi člani,
kjerkoli je le mogoče. Skuša jih ponovno združiti.
Kjerkoli je mogoče, MORK pomaga žrtvam spopadov
predstaviti njihove prošnje oblastnikom,
političnim voditeljem,
in vojski, da bi zaščitili nedolžna življenja,
pravice in dostojanstvo.
Danes obstaja več kot 180 nacionalnih društev
Rdečega križa in Rdečega polmeseca po vsem svetu.
Aktivirajo se tedaj, ko v njihovi regiji
pride do oboroženega spopada.
Izvajajo tudi ogromno aktivnosti v času miru,
s katerimi pomagajo najbolj ranljivim.
Nacionalna društva Rdečega križa in Rdečega polmeseca
so aktivna na štirih glavnih področjih:
odziv ob katastrofalnih nesrečah,
pripravljenost na katastrofalne nesreče,
zdravstvena oskrba in učenje prve pomoči v skupnosti,
ter širjenje človekoljubnih vrednot in načel.
Leta 1919 so se nacionalna društva povezala v lastno
Mednarodno federacijo Rdečega križa in Rdečega polmeseca.
Federacija usklajuje delo nacionalnih društev po vsem svetu.
Poleg tega izdaja tudi mednarodne pozive k pomoči.
Ne le ob naravnih nesrečah,
suši,
tajfunih,
potresih, izbruhih vulkanov,
poplavah,
ampak tudi v drugih nujnih primerih.
Kot so selitve prebivalstva, ali socialno-ekonomske krize.
Prav tako ima nalogo krepiti nacionalna društva,
da bi bolj učinkovito pomagala ljudem v stiski.
Milijoni zaposlenih in prostovoljcev Rdečega križa
pomagajo ljudem premagovati strah,
lakoto in stisko. Prav v tem trenutku.
Tako temeljna ideja Henryja Dunanta živi tudi v praksi.
Prevod in priredba: Ana Skumavec